A levendula egyre népszerűbb dísz-, fűszer- és gyógynövény. Mediterrán vidéken honos, de Romániában, Erdélyben egyre több levendulaültetvény jelenik meg, és Székelyföldön is egyre több kis levendulamező látható. Az akklimatizálódott félcserjéről azt mondják, hogy igénytelen, hiszen jól bírja a szárazságot, és kis tápanyagú földben is jól megél. A székelyudvarhelyi Nemes Ágnes és férje, Zoltán 2014-ben fogott neki a levendulatermesztésnek. Virágzó vállalkozásuknak a Levendula Ház nevet adták. Bikafalván, Székelyudvarhelytől nem messze, jelenleg egy hetvenáras ültetvényen orvosi ‒ vagyis közönséges ‒ levendulát termesztenek, amelyet szárítva használnak fel. Ültetvényükön nyáron gyakran szerveznek esti sétákat, piknikezést, amelyen bárki részt vehet, és közelről is megismerheti ezt a sokoldalú növényt.
Romániában a csorba megnevezést a savanyú levesekre használjuk, habár a szó ‒ és a nyelvváltozatai ‒ a Balkán-félszigeten és a Közel-Keleten levest jelent, és ebbe az édes levesek is beletartoznak. A csorba kifejezés az újperzsa nyelvből ered, és az oroszok, az ujgurok, a törökök, a kirgizek és a kazahok is hasonlóképpen nevezik ezt az ételt. A székely konyhába kétségtelenül a románoktól került át, csakúgy, mint a miccs. Érdekesség, hogy a román éttermekben az étlapon a levesek és a csorbák külön kategóriába tartoznak, hiszen minden, ami savanyú, csorba (ciorbă), a többi pedig leves (supă).
Az ötödik Borszék Bogrács Fesztivál (Cea1 Borsec Festival) utolsó napján, július 17-én, a Reménység Síközpont parkolójában tartották meg a bográcsos főzőversenyt, amelyre nyolc csapat jelentkezett, köztük a Székely Konyha és Kert is jelen volt: szakácsunk, Orbán Ferenc Erdős Sándorral, a borszéki Papa la Șoni gasztropanzió tulajdonosával csülkös pacalpörköltet készített.
Talán sokan hallottunk arról, hogy egészséges rostdúsan étkezni, ellenben nem mindenki van tisztában azzal, hogy miért. Mik is azok a rostok, miből épülnek fel, és milyen funkciót töltenek be a táplálkozásunkban? Ezekre a kérdésekre keressük e havi cikkünkben a válaszokat.
Egy római polgár két leggyakrabban élezésre szoruló eszköze a kard és az eke volt, ugyanis karddal szerzett (enyhén véres) földjét ekével szántotta fel. Akkoriban a gazdaság alapja a földművelés volt, és mint tudjuk, ehhez elég sok erő kifejtése szükségeltetett, emellett a földfoglalási jog (ius occupationis) szerint egy illető annyi földet vehetett birtokba, amennyit a családtagjaival meg bírt művelni. Ebből egyenesen következik, hogy ajánlott volt minél több utódot vállalni. Augustus (a Római Birodalom első császára, kinek e szép nyári hónap nevét is köszönhetjük) számos reformja közül a „családjogi törvény” címet viselő törvénycsomagja is a család fontosságának megerősítését szorgalmazta. A császár ezzel az elöregedő népesség létszámán és – nem utolsósorban – a megromlott erkölcsökön kívánt változtatni.
Mondják, a pálinkától megered az ember nyelve. Hangsúlyozom, az emberé, nem pedig az asszonyé – merthogy az utóbbinak semmi szüksége stimulálószerekre agytekéje ezen részének mozgásba hozatalához.
A nyári kerti partik akkor igazán hangulatosak, ha közben készül valami finom ennivaló, a kinti főzésnek és sütésnek pedig elengedhetetlen része a jó társaság. Legyen az bográcsozás vagy grillezés, ha nincs összegyűlve egy csomó ember, akkor az egész nem ér semmit. A grillezés tehát nemcsak azt jelenti, hogy izzó parázs fölött, magas hőfokon, rövid idő alatt megsütjük a bepácolt húsokat, hanem azt is, hogy egy kis időre nyugodt lelkiismerettel figyelmen kívül hagyjuk a határidőket, sürgős üzeneteket meg hívásokat, és egy pohár hideg sörrel a kezünkben hosszasan elbeszélgetünk barátainkkal. Grillezni steakhúsokat, kolbászokat, oldalast érdemes, valamint zöldségeket, például kápia paprikát, cukkinit és gombát. A nagyobb darab húsokat barbecue-zni szokták, ami jóval több időt igényel, mint a grill, hiszen a több órán keresztül, alacsony hőfokon készült húsokat nevezik barbecue-nak.
A fűszerek történetében az ínyencség igényét leszámítva mai napig döntő sajátosság a tájjelleg és a vele összefüggő népi szokásrend. Az, hogy melyik faj honos a közeli erdőn-mezőn, termeszthető-e a kertben vagy éppen virágcserépben az ablakpárkányon, ma is meghatározó. Konyhai felhasználásukat régióról régióra változó hagyományok szabályozzák, azaz minden nemzet konyhájának megvannak a kedvenc fűszernövényei. Csak néhány példa: Közel-Keleten és Görögországban szurokfüvet, mentát vagy kaprot tesznek a bárányételekhez. Thaiföldön az egyik alapfűszer a koriander, emellett citromfűvel ízesítik a csirke- és halételeket. Angliában a sertéshús elmaradhatatlan ízesítője a zsálya, ez adja a Derby sajt zöld színét is, a sült bárányhoz viszont a mentaszósz illik. Skandináviában a kapor a halételek fontos fűszere, amely Dániában inkább a leveseké, Amerikában és Európa egy részén pedig a savanyított uborkáé. Nálunk legfőképp a káposztáé és a tökfőzeléké, de említsük itt meg a székely ordás palacsintát is, amelybe a friss kaporlevél kötelező. Az olaszok nagyra becsülik a bazsalikommal, rozmaringgal és paradicsommal ízesített bárányt, a németek a csomborral, a mexikóiak pedig a csípős Cayenne-borssal fűszerezett babot, a franciák a tárkonyos csirkét és a köményes halat, Indiában ki nem felejtik a gyömbért szinte semmiből, legyen az húsféle, zöldség, gyümölcssaláta vagy valamilyen édesség.
Legyen szó fagylaltról, parféról, sörbetről vagy akár jégkásáról, nyáron a hideg édességek népszerűsége tagadhatatlan. A fagylalt ugyan nem székely desszert, de a székelyek is pont úgy szeretik, mint bárki más. A Székely Konyha és Kert csapatának szakácsa, Orbán Ferenc ezúttal házi, főzött fagylaltot készített, mi pedig tíz lépésben mutatjuk meg, hogyan kell otthon fagyit főzni. Ahogy az lenni szokott, a házi jobb, mint a bolti. Az élelmiszer-biztonsági megszorítások miatt a kereskedelemben kapható fagylaltok nem tartalmaznak tojást, tejszínt vagy tejet, de otthon kis adagban lehet készíteni igazi fagylaltot, amit kedvünk szerint ízesíthetünk. Ferenc szerint az újkori konyhaművészetben ez a legegyszerűbb, legletisztultabb fagyirecept, ami megfelel a fagylaltok három alapkövetelményének, vagyis krémes, könnyű és hideg. Szakácsunk vaníliás fagylaltot készített.
Azt már említettem, hogy szokásom örmény ételeket készíteni, mindazon tény ellenére, hogy elég hosszas a munkafolyamat,a kezdés és a kész ételasztalra kerülése között. Tehát ha örmény étel, semmiképp sem azért, mert hamar és könnyen készül, hanem mert ízes, és mert igencsak szeretjük a jó falatokat!
Tombol a nyár, és ezzel egyidőben még nagyobb szerepet kapnak a friss gyümölcsök az étrendünkben. Ebben az időszakban az egyik leggyakrabban feltett kérdés dietetikai szakkonzultációk során a gyümölcsfogyasztásra vonatkozik. Mikor, mennyit és legfőképp milyen formában javasoltak? Mire érdemes odafigyelni a fogyasztásuk, tárolásuk során? Milyen speciális esetek, egészségi problémák léteznek, amikor a gyümölcsfogyasztás akár kellemetlen panaszokkal vagy ellenjavallatokkal, korlátozásokkal is járhat?
Apám mondogatta volt annak idején, mikor elkapta a filozofáló hajlam, hogy a bor jókedvet, a pálinka bátorságot ad. Ami azt illeti, kellett is neki a bátorság, mert vékony legény volt, s ezt valamiképpen kompenzálnia kellett. Ha rövid a kardod, toldd meg egy lépéssel, tartotta ő is, s bálokba menet egy pohár pálinkával toldta meg a bátorságát.